| |||
![]() | Na místo činu Jacob White Edgar jen pokýve hlavou a otočí se k temné vodní hladině.
„Hodně štěstí.“ Slyšíš jen za sebou tiše do zvuku štěrku skřípajícího pod podrážkami těžkých bot. Pokud se ohlédneš, vidíš, že se neotáčí. Nehybně hledí na hladinu řeky a ve všeobjímající tmě se z něj stala jen temná silueta.
Vyrazíš. Vyšvihneš se do sedla a pobídneš koně ke spěchu. Pascal hrábne kopytem a rozběhne se. Skutečně to netrvá tak dlouho, než dorazíš na místo. Před tebou je vysoký plot chránící pozemky Kenworthyho panství od zvědavých pohledů a nezvaných návštěvníků. U kované brány postává jeden policista. Mladý policista stojí u brány a rozhlíží se nejistě po ulici. Rozhodně není běžné, aby sídla aristokratů hlídala městská policie, takže to jen potvrzuje to, že se tu něco stalo. Něco, co vyžaduje přítomnost uniformovaných strážců zákona.
Když dorazíš k policistovi, jen se na tebe tázavě podívá a už už se nadechuje, aby tě vykázal do patřičných mezí. Stačí ale jednoduché gesto, kterým mu ukážeš stříbrně se lesknoucí amulet připomínající vraní lebku a křídly a zase si to rychle rozmyslí. Ano, jste tajná policie, ale i tak musíte být rozpoznatelní, když je to třeba. Běžní řadoví policisté jsou běžně informováni alespoň o tom, že něco takového existuje a pokud uvidí někoho, kdo se prokáže jejich symbolem, musí se mu klidit z cesty a nic nenamítat. Většina z nich nikdy za svou kariéru tento symbol neuvidí, ale některým se to poštěstí.
„Ah… To… To je…“ Koktá mladík a klouže pohledem mezi tebou a symbolem, který mu ukazuješ. „Dobře, chápu.“ Sundá si čepici a prohrábne nervózně krátce střižené vlasy. „Můžete dál. Plavidlo je tady kousek… směrem doprava.“ Dostane ze sebe nakonec a s očima navrch hlavy tě sleduje, zatímco se vydáváš směrem, kterým tě poslal. Stačí pokračovat po dlážděné cestě, která se proplétá pozemky posetými udržovanou zelení. Do sídla se díky tomu ani nemusíš dostat. Prozatím. Zpoza přesně zastřiženého živého plotu nakonec vykoukne vzducholoď, upevněná k zemi kotvícími lany. Je to menší model. Přesně takový, který používají nejbohatší rodiny Jeruzaléma, aby dávaly na odiv své bohatství. Podlouhlý balón je vyvedený v rudé barvě a má k sobě připevněnou samotnou část pro pasažéry a obslužný personál. Ta je bohatě zdobena reliéfy a kováním nejspíše z mosazi. Zlato si nejspíš nechali až do interiéru, kde nebude tak opotřebováváno povětrnostními vlivy. Postranní vrtule jsou vztyčené, aby nedrhly o zem a celkově stroj působí neaktivním, mrtvým dojmem.
Na zemi je několik luceren a dvojice dalších policistů, kteří postávají před ní. O něčem si povídají a jeden z nich pokuřuje. Ruka s cigaretou se mu viditelně třese. Vypadá to, že Edgar nelhal a zpráva, že se nemají na místě činu zbytečně motat, se k nim dostala. Dojdeš k nim. Stačí zopakovat to krátké gesto jako u brány, aby jejich ležérní postoje nahradilo překvapení a možná i trochu strach.
„Ehm, pane. Jistě. Samozřejmě. Netušili jsme, že sem pošlou zrovna někoho od…“ Druhý po něm střelí pohledem a rýpne ho loktem. „Promiňte.“ Odkašle si. „Místo činu jsme zatím nechali víceméně netknuté. Tedy po tom, co jsme se dozvěděli, že si to přebíráte. Zajistili jsme okolí. V domě ani na pozemcích se nenachází nikdo, kdo by tu neměl co dělat. Tedy, alespoň co se lidí týče.“ Dodá pak střelí nervózním pohledem ke dveřím do kabiny vzducholodi. I v teplém světle lamp vidíš, jak má jeho obličej zsinalou barvu. Když pohlédneš stejným směrem. Nevidíš na první pohled nic moc zvláštního. Zdobené dveře s pro tebe neznámým rodovým erbem, nejspíše určitě ale patřícím Kenworthymu. Nic zvláštního. Při bližším pohledu si ale začneš všímat zlověstnějších detailů.
Krvavé stopy otisknuté na dlažbě, které vedou ode dveří a postupně slábnou, než po několika metrech zmizí. Krev na podrážkách už zjevně došla. Dveře do vzducholodi jsou pootevřené a line z nich zápach, který poznáváš. Krve a vnitřností. Je to tobě dobře známý zápach. Zápach smrti. |
| |||
![]() | Ozvěna Delilah Blair Flanagan Tvůj hlas se odrazí od stěn a vrátí se, jako by ho cihly křičely nazpět. Ze všech směrů je najednou slyšet to jediné slovo.
Ne Ne Ne Vnímáš v sobě rostoucí sílu. Je jako doutnající uhlíky, na které někdo mocně foukl. Rozhoří se a…
Sestra Meeksová vytřeští oči. Na krku jí začnou naskakovat žíly, které divoce tepou a postupně černají. Začíná se dusit. Prsty vystřelí ke krku a začnou drásat kůži v marné snaze si jakkoliv pomoci. Chroptící padne na kolena. Z koutku oka naplněného strachem jí vyteče kapka slz. V ten samý moment uslyšíš tiché zašustění látky doprovázené podobným smrtelným chroptěním ze strany, kde sestra Bellová hledala tvůj snubní prstýnek. Ohlédneš se a uvidíš, jak se zlatě zaleskne…
Verše: Z rozkazu božího Dumah
That night the angel of the Lord went out and put to death a hundred and eighty-five thousand in the Assyrian camp. When the people got up the next morning—there were all the dead bodies!
…zbroj vedle tebe. Stojíte na okraji Zlatého města. Za vámi jsou vysoké kruhové hradby a nad celým městem září silná zlatavá záře, silnější než slunce. Hřeje, laská, ale i pálí. Byli jste povolání pouze tři. Tři boží služebníci, kteří dostali za úkol jediné. Ukončit pozemskou existenci skupiny nehodných smrtelníků. Nikdo vám nic nevysvětlovat. Jako vždy se od vás čekalo, že poslechnete bez námitek. Moc dobře jste věděli, jak končí ti, kteří se opováží postavit slovu božímu, ačkoliv jste jeho samotného už nějakou dobu neslyšeli. Jako již v posledních staletích vždy, byl to Metatron, který vám tlumočil přání a rozkaz boží.
„Nejsem si tím úplně jistý…“ Zachmuřil se muž po tvé pravici a sklonil dva páry zlatavých křídel. Byl vysoký, dlouhé rudé vlasy vlály ve větru a zlatě zářící oči podobné těm dravce hleděly upřeně dolů do hlubiny pod vámi, kde byla jen nekonečná clona bílých mraků. Měl na sobě zlato černou zbroj a u pasu dlouhý meč na jehož hrušce se rudě leskl drahokam, ve kterém jakoby hořel vnitřní oheň. Na krku se mu vinulo zlaté tetování, které se mu ztrácelo pod rudými vlasy.
„Kamaeli, nemáme na výběr. Moc dobře to víš.“ Promluvil ženský hlas zpoza tvé levice. Stála tam žena. Zlaté tetování se táhlo přes střed jejího obličeje a kruh na čele se až podivně leskl. I ona byla oděná do zlaté zbroje, ale o něco lehčí. Bílou kápi přehozenou přes hnědé vlasy. Jeden pár bílých křídel byl zdobený zlatými ornamenty vpletenými mezi pírka.
„Vím, Shilmai. Vím to moc dobře.“ Otočil se na vás obě zachmuřený muž a přeci jen se usmál. „Dumah, takže jako vždy?“ Mluvil na tebe. Věděla jsi to. Bylo to tvé jméno.
„Pospěšte si vy dva. Brána se už otevírá.“ Ozvala se pak Shilmai a skutečně. Nepropustná clona mraků se začala za hlasitého hřmění rozestupovat a vytvořil se v ní kruhový průchod. Tam dole pod vámi byl vidět svět smrtelníků. Zahalený ve tmě noci. Kolikrát už jste se tudy vydávali plnit svou povinnost mezi nimi. Stačilo se vrhnout dolů.
„Držte se pohromadě.“ Pronesl velitelským tónem Kamael a vrhnul se dolů k mrakům. „Až po tobě.“ Hlesla Shilmai a tak jste začali padat.
☩
Nad asyrským vojenským ležením se rozsvítilo nebe a noční oblohu prořízla bílá záře připomínající padající hvězdu. „Špatné znamení. Moc špatné znamení. Bohové chraňte nás.“ Zamumlal jeden z vojáků a žmoulajíc v kapse figurku jeho božstva se začal tiše modlit. |
| |||
![]() | Pravá jména Vera De Lacey
„De Lacey. Samozřejmě! Jak mi to jen mohlo vypadnout?“ Otočí se Nicolas na ostatní, kteří nevypadají příliš přesvědčení tímhle malým představením a rozhodně se nesnaží to skrývat.
„De Lacey?“ Upře na tebe pohled Samuel. „Ano, slyšel jsem, že se poměrně nedávno Philip oženil. Vy tedy musíte být ta jeho záhadná žena, kterou si přivedl do Jeruzaléma. Promiňte, Samuel Lewis, důstojník třetího pluku.“ Skloní hlavu v náznaku pozdravu. Lewis? Máš pocit, že to jméno si zaslechla mezi spoustou ostatních, když ses snažila seznámit s jmény aristokratických rodin Jeruzaléma, ale bylo jich tolik, že by si potřebovala rozhodně delší dobu na studium.
„Ano, jsem.“ Odpoví po chvilkovém zaváhání Alisson a v očích se jí objeví ostražitost, když ale mluvíš dál, zase vymizí a nahradí ji úsměv. „Tedy, to jsem nečekala. Mladé dívky, které by chtěly jít v mých šlépějích? To je pocta. Doufám ale, že máte v rodině ocelové lokty.“ Zvážní při posledních slovech.
„Vidíš, Alisson, nikdy bych neřekl, že budeš materiál na vzor pro mladé aristokratky dychtících po studiích práv. S takovou bude v soudních síních při veřejnosti otevřených procesech za chvílí narváno. Možná začnou u dveří prodávat i pražené ořechy.“ Mrkne Nicolas na Alisson a pak se zase otočí na tebe.
„Nicolas Allard. Enchanté.“ Skloní se, aby ti políbil ruku. Tentokrát ti zazvoní silnější zvoneček než u Samuela. Allard. Ano, mluvil o něm tvůj manžel, že tu bude mít v galerii nějakou velkou výstavu. Ve světě známý malíř, jehož díla jsou teď mezi smetánkou žádanou komoditou. Philip také plánoval nějaký z jeho obrazů koupit, až k tomu bude příležitost. Prý dobrá investice. Malíř… Podíváš se na toho žertujícího muže před tebou. Ale že by to byl zrovna on? Jak vůbec poznat malíře? Prsty od barvy rozhodně špinavé nemá. Možná jen shoda příjmení.
„Cože naše malá společnost zaujala vaši pozornost?“ Zeptá se tě Alisson. „Většinou se totiž na podobná místa chodíme zbaběle schovat a doufáme, že náš tu nikdo nenajde. Lidé sem ven moc nechodí, protože tu není pití.“ Doplní ji Nicolas a smutně se podívá do prázdné sklenky. „Hmm, možná jen také preferuje klid oproti tomu ruchu uvnitř.“ Zapojí se do diskuze Samuel a opře se loktem o kamenné zábradlí. Vypadá to, že diskuze pokračuje dál a tentokrát jsi její součástí. |
| |||
![]() | Návrat na místo činu Benedikt Tskilekwa „Ale jistě.“ Usměje se servírka, když požádáš o nějakou vodu. „Jste laskav. Tohle se tu ale prostě stává. Nedělejte si z toho hlavu.“ Uklidní tě a odběhne kamsi dozadu. Chvíli to trvá, než před tebe postaví karafu s vodou a čistou sklenici. „Prosím.“ Dodá krátce černovláska a opět se mile usměje. Skutečně tu mají dobrou ruku při výběru personálu. Možná právě proto sem také s Vratislawem tak rádi chodíte.
Koláčky jsou jako vždy výborné. Peníze tě hřejí v kapse a sem tam procházející černovláska se čas od času ohlédne tvým směrem a lehce se usměje. Vytáhneš si jednu z knih a dáš se do četby. Den by nemohl být lepší, nebo vlastně možná ano. Ano, mohl. Na mysl se ti stále vrací Vratislaw a jeho možný osud. Kdo ví, jak tohle všechno dopadne. Rozhodně, když odtud odcházel vypadal na výsost odhodlaně. Nejsi v tomto stavu schopen se pořádně soustředit. Místo teoretizování o kujnosti a tažnosti slitin jen přemýšlíš nad Vratislawem a tím, co teď asi dělá. Je to marné. S trochou štěstí ho snad brzy uvidíš a vyptáš se ho, aby si byl od tohoto nekonečného přemítání osvobozen. Teď to ale hned tak nebude.
Zaplatíš, vysloužíš si další úsměv servírky a sbalíš své věci. Je na čase vyrazit za povinnostmi. Opustíš kavárnu a kráčíš ulicemi Univerzitní čtvrti. Po obou stranách ulice proudí skupinky lidí, dosti mladých lidí, takže je sem tam slyšet pobavený smích od několika mladíků, nebo naopak kusy zapálené diskuze. Kočáry projíždějí kolem a rozstřikují kaluže, které zůstaly na dlažbě po nedávném dešti. Je příjemně teplo a slunce hřejivě svítí na Nový Jeruzalém. Je to prostě den jako vymalovaný.
Nohy tě nesou už známou cestou. Když dorazíš k cíli, máš za sebou vcelku slušnou procházku, ale alespoň to trochu pomohlo s dvěma porcemi koláčků, na které si nakonec zbyl pouze ty sám. Vydáš se do vysoké budovy. Na vrátnici mineš starého muže se stříbrným knírkem, který jen vzhlédne od rozečtených novin a když tě uvidí, tiše zamručí a vrátí se zase ke čtení. Vystoupáš po schodech do třetího patra, kde projdeš dvojicí dveří, od kterých má klíče jen několik osob a ty jsi jednou z nich.
Těžké křídlo dveří se pohne a odhalí před tebou místo, z kterého inspirace přímo čiší. Laboratoř se nachází v poměrně rozlehlé místnosti. Po jejím obvodu jsou povětšinou rozmístěné stoly, na kterých je nespočet různých zařízení, laboratorních sestav s křivulemi a kahany a také mikroskopy a různé měřáky. Na stěnách je také dvojice hustě popsaných tabulí a jakási nástěnka, na niž jsou připnuté rozmanité kusy papíru s poznámkami, náčrty nebo chemickými vzorci. K uším se ti donese spousta různého tikání a cvakání a ve vzduchu je cítit stále lehce čpavek. To po posledním pokusu, kdy se vám poslední fáze reakce poněkud vymkla z rukou. Dostat ten zápach z vlasů byl doslova nadlidský úkol.
Na druhé straně místnosti si všimneš postavy. Ano, je to Heinz. Stojí u okna a prohlíží si nějaký nákres. Heinz není nejmladší, alespoň v tvých mladých očích, ale rozhodně nespadá do škatulky starého vědce z univerzity. Vlasy i vousy má černé a v živých očích se sem tam zapáleně zaleskne. Vypadá to, že tvůj příchod nezaregistroval a je plně zabrán nákresem na archu papíru. Možná kdyby mu tu někdo začal vykrádat laboratoř, ani to nepozná. To by byla už čtvrtá. |
| |||
![]() | Do sídla mrtvých „Rozumím,“ ale zeptat jsem se musel, „udělám co bude třeba.“ Dostal jsem právě oficiální pověření zabíjet od velitele tajné policie. To mě těší. Větší slovo už by mohla mít právě a jen Sedmička. Věřím, že je Edgar schopný mě kdykoliv hodit přes palubu. Dokud ale budu ukazovat víc užitku, než problémů hrozba je to minimální. U tohohle případu ale získávám pocit, že mi toho zase tolik netají. Tápe ve tmě. Což je u něj nezvyklé. „Dobře, vyrazím tedy abych mohl sledovat co nejčerstvější stopu. Hezký večer.“ Otočím se na patě a vyrazím směrem k Pascalovi uvázanému před parkem kde jsme se setkali.
Nasednu a pobídnu svého koně. Chci tam být rychle. Popravdě cítím sám silnou dávku zvědavosti. Viděl jsem těla roztrhaná děly, zastřelená i rozsekaná chladnými zbraněmi. Viděl jsem brutalitu lidí, ale mám pocit, že tohle bude trochu něco jiného. Třeba se pletu ale jak to můj benefaktor popisoval prostě jsem nabyl ten pocit. Ještě víc pobídnu Pascala do trysku nočními ulicemi. Tenhle lov mě prostě zajímá.
Dorazím na místo a najdu místo před sídlem kde uvázat Pascala, to není problém. Dívám se na sídlo. Už jsem ho několikrát viděl zvenčí ale nikdo zevnitř. Naše rodiny se nijak nesetkávaly. Maximálně co vím. Možná jsem je viděl na nějaké společenské události. Jenže hodně šlechticů mi prostě v paměti neutkvělo. Všichni mi připadají stejní. Nejsem Alexander abych si pamatoval všechna ta jména i drobnosti k lidem a mohl tak snadno navázat konverzaci a ukázat že jsou pro mě něčím důležití. Pravda je totiž taková že nejsou. Výhoda prostředního syna. Vydám se po schodech směrem k domu.
Pokud mě nic nepraští do očí v samotném sídle vydám se rovnou k přistávací plošině pro vzducholoď abych jí obhlédl. Chci vidět ta zranění a zjistit podle rozmístění těl, jak se situaci asi odehrála. Kdo umřel první, kam ostatní utíkali a zda se někdo snažil bránit. Chci zjistit o tom kdo vraždu spáchal co nejvíc. Pak budu hledat možné únikové cesty i to kde se mohl pachatel schovat. Šavli mám u pasu a pistole nabité. Věřím, že to bude stačit. Kdyby ne… mám i eso v rukávu. Není třeba ale předbíhat. Nejdřív těla a ohledání místa činu pak samotný lov a zabíjení… |
| |||
Naivita nebo nutnost Povzdechnu si. Nejsem tady abych jí strašila takže nad její otázku jenom mávnu rukou. Někteří z těch co si nemohla dovolit zaplatit skončila jako odstrašující příklad pro ostatní. Většinou se pak ti co to viděli snažili hodně rychle sehnat peníze aby neskončili podobně. Nebylo to hezké. Naštěstí tohle nebyla moje práce. Když s nimi skončím já, tak jsou aspoň k poznání. Nezanechávám za sebou těla. Problém je v tom, že umřít může být ta snadnější část. Fisk si hodně dobře vybírá koho odpraví a koho ne. Má spočítané co se mu vyplatí. Je to zkrátka parchant. Udeřím pěstí do dlaně. Je na čase se tomu postavit čelem. Nemá smysl se zdržovat přemýšlením nad tím kde se stala chyba. Ten kdo tohle dělá si koleduje o pořádný výprask a nevím proč by to nemohlo platit i v tomhle případě. Nejdřív je potřeba se zbavit hrozby a teprve pak se může uvažovat nad tím proč k tomu došlo. "Já něco málo mám, ale s tou tvojí stovkou se dostaneme tak na polovinu," začnu nahlas přemýšlet jak z toho ven. "Jestli máš nějaké šperky je na čase je prodat. Stejně tak něco dalšího co nutně nepotřebuješ a má nějakou cenu. Zabal to a vyrazíme. Zbytek pak seženeme jinde." Napadá mě jak přijít k nějakým penězům. Nebude to nic hezkého, ale zoufalá doba vyžaduje zoufalé činy. Jestli si Diana myslela, že strčí hlavu pod polštář a počká až se to přežene, tak se šeredně spletla. Teď si bude muset taky ušpinit ruce. |
| |||
![]() | "Přebývej v míru v domově vlastního bytí U srdce mne hřeje pocit zadostiučinění při krátkém pohledu do tupého obličeje Meeksové, avšak od té chvíle jí už ostentativně nevěnuji ani zbla pozornosti, byť mi srdce v hrudi bije jako křídla kolibříka zavřeného v malé klícce. Ostatně to není zase tak těžké, protože vlézt a ponořit se do studené vody ve vaně mne zaměstnává dostatečně na to, abych k tomu snad řešila ještě vrchní sestru. Je to rozhodně velká zkouška odhodlání a vůle. Jak si lze na něco takového zvyknout? Vždyť koupáním v tak studené vodě akorát prochladnu a doopravdy onemocním! Kajte se ze svých hříchů, madam Meeksová. |
| |||
![]() | Záhada Jacob White Kráčíte parkem a tobě se honí hlavou spousta myšlenek. Že by skutečně nechali park uzavřít, jen abyste měli možnost si nerušeně promluvit? Nebo jste se prostě jen trefili do momentu, kdy tu nikdo není? Edgar byl osobou plnou tajemství a rozhodně ti ve tvých úvahách nepodal pomocnou ruku. Naopak uměl dobře přiživit tvůj stihomam.
„Nemáme ještě dostatek informací. Je to celé čerstvé.“ Zabručí a od cigarety mu odpadne kus popela, který zavíří ve vzduchu. „Všichni, co byli na tom plavidle jsou mrtví. Všichni, až na jednoho. Tedy alespoň prozatím. Jeden ze sluhů to přežil. Odvezli ho s vážnými zraněními do městské nemocnice svatého Benedikta. Co vím, tak nebyl rozhodně ve stavu teď hned vypovídat. Pokud někdy vůbec bude.“ Dodá chladně. „Pilot i technik skončili stejně jako hrabě s rodinou. Předpokládáme, že byli jen ve špatný čas na špatném místě a s motivem činu neměli nic společného, ale už se jich teď stejně nezeptáme.“
„Zoologie nebude potřeba. Ne, kdyby to bylo něco tak prostého, tak pro tebe nepošlu.“ Zachmuří se, zastaví a zahledí se na jezero na jehož hladině tančí drobné vodní vlnky a světelné odlesky. U protějšího břehu se pohupuje pár loděk přivázaných k molu a nad stromy vystupují obrysy střechy jedné z budov, které jsou po areálu parku nahodile rozeseté. „I když to vypadalo jako útok zvířete, na místě se nenašly žádné zvířecí stopy. Pouze lidské. Tváří se to jako záhada a nevím, jestli na ni chci znát odpověď.“ Vyfoukne dlouze oblak kouře a vzhlédne k tobě, zatímco dým stoupá k obloze.
„Informace o hraběti moji muži ještě dávají do kupy. Přeci jen je to u aristokratů poněkud náročnější. Většina se někde do něčeho namočí a ne jednou. Dostaneš je, jakmile budou k dispozici. Teď prohlédni místo, než to někdo ze záklaďáků celý znehodnotí. Možná bude stopa ještě teplá. Jeden z mých mužů na tebe bude čekat nedaleko jižní brány jejich sídla, takže mi po něm můžeš případně poslat zprávu, nebo si vyžádat další instrukce. Heslo znáš.“ Dodá suše a pak padne tvá otázka na aristokracii. Edgar jen souhlasně pokývá hlavou a tiše odpoví.
„Vyřeš ten problém jakýmikoliv prostředky. Jediní, kteří jsou nedotknutelní, jsou sedmička, rozumíme si?“ Upře na tebe přísný pohled a tobě je jasné, že nežertuje. Ať už prst spravedlnosti ukáže na kohokoliv z tohoto města, může velmi rychle zmizet nehledě na postavení, bohatství, kontakty. Cože to říkají na bohoslužbách? Že světské statky jsou pomíjivé?
Edgar zahodí nedopalek a zatlačí ho špičkou své hůlky mezi štěrk na cestě. Jasné znamení, že tady jste skončili. Je už na tobě, zda ještě zkusíš štěstí a jeho trpělivost a nebo se vydáš na místo činu. Není to příliš daleko. Mělo by to být ani ne deset minut jízdy. Možná i míň, když Pascala pořádně pobídneš. |
| |||
![]() | Vy mě možná ne, ale já vás ano!
Tu poněkud komickou výměnu mezi trojící přátel, podezřele připomínající scénku v cirkuse, pozoruji se zdvořilým úsměvem. Když se ke mně ve finále obrátí jistý Nicolas – znát tak jeho příjmení! – s prosbou v očích, koutky úst mi podezřele cuknou s pobaveným výdechem. Je to první chvíle od událostí oné osudné noci, kdy si nepřipadám, že na mě každou chvíli dopadne tíha celého světa a rozdrtí mě jako mouchu pod plácačkou. Musí si být blízcí…
Možná jim to maličko závidím. Má nejbližší přítelkyně ve městě je Elyse, kterou bych ve vší upřímnosti asi označila jinak než přítelkyně, ale důležitá pro mě není o nic míň a tak nějak tuším, že je jediná na světě, kdo chápe… to všechno, co se stalo. Pohnu rukou se skleničkou portského, jako bych se chtěla napít a koupit si tím čas na rozmyšlenou, ale nakonec se jí jenom zaštítím na hrudi.
„De Lacey,“ dopovím za muže, ale slituji se a dovolím mu kličku ven z té nepříliš lichotivé situace, když dodám: „Také jsem si na to ještě nezvykla… Vera De Lacey, těší mě,“ představím se tentokrát celým jménem a pohledem znovu sklouznu k Alisson. Alisson Ashby, to jméno přece znám! „Vy jste ta právnička, viďte? Odpusťte mi tu přímost, ale moje mladší sestra, Charlotta, vás zbožňuje. Po týdnu v Novém Jeruzalémě se rozhodla, že bude přesně jako vy a odjela s náručím plným univerzitních knih o právu,“ nezabráním si v láskyplném pousmání. „Nejsem si jistá, kolik toho má šanci pochopit, ale zezelená závistí, až jí řeknu, koho jsem potkala.“ |
| |||
![]() | Místo nasáklé smrtí Delilah Blair Flanagan Když promluvíš, vidíš, jak se sestra Meeksová zarazí. Doslova ustrne v pohybu. Pusa se jí otevře a její obličej dostane na pár chvil výraz někoho skutečně hodného tohoto zařízení. Domluvíš s hlavou hrdě vztyčenou, zatímco žena před tebou je zjevně stále zaskočena něčím, na co nebude příliš zvyklá.
„Vy… vy…“ Mumlá na místě, zatímco se svlékáš a odkládáš kousky svého oděvu na předem nachystaný vozík. Když se mimoděk otočíš, koutkem oka vidíš, že to v ní viditelně něco zažehlo. Ruce svírá a zase otvírá a propaluje tě pohledem. Odstrojíš se a vydáš se k vaně. Kachličky jsou ledové a kluzké. Pohled ti padne na mladou sestru, která celou dobu klopí oči k podlaze jak nejlépe může a je na ní patrné, že by se nejraději propadla do země, hlavně aby tu teď s vámi nebyla.
Voda ve vaně by se stěží dala nazvat vlažnou, alespoň dle tvých měřítek. Když tam ponoříš nohu, musíš přemoct prvotní impuls ucuknout, ale nakonec tam s husí kůží pokrývající většinu těla odvážně vlezeš. Sestra Bellová se alespoň na chvíli probere a pohotově ti podá ohmataný kousek hnědého tukového mýdla. Nic parfemovaného, jako ty na které jsi byla zvyklá. Jen mazlavý kousek neforemné hmoty, která prokluzuje mezi vlhkými prsty. Rychle se umyješ a když vylézáš, podá ti sestra Bellová kus látky připomínající prostěradlo, do které se můžeš zabalit, aby si oschnula. Dokonce ti i obratně pomůže snad jako kdyby byla tvá osobní služka. Vaše oči se na moment střetnou a ona se na tebe lehce pousměje a kývne. Dnes je to první upřímný úsměv, který si viděla. Pak ale uhne očima kamsi za tebe a rychle ustoupí. Otočíš se a…
*Plesk*
Odrazí se od stěn ozvěna. Ruka sestry Meeksové po sobě na tvé tváři zanechá pořádný rudnoucí otisk a především horkou bolest. Sestra Meeksová asi v mezičase pobrala svou rozhodnost a rozhodla se, že ti nenechá poslední slovo. V očích jí plane vztek. Máš pocit, že snad stojí na špičkách, a i tak ti sahá sotva po bradu. Malá vzteklá žena. A pak se rozkřičí.
„Tak aby bylo jasno! Tady nikdo neodmlouvá! Nikdo tu není zvědavý na vaše…“
Cítíš bolest, která ti pulsuje tváří a cosi povědomého. Cosi, co jsi už cítila. Něco hluboko uvnitř tebe.
„… A rozhodně si vyprošuji takovéto chování. Však my už to z vás…“
Vztek. Zloba. Pocit nespravedlnosti. Jako tehdy v zimní zahradě. Jako tehdy s Bartholomewem.
„…Možná vám váš muž zaplatil zvláštní zacházení, ale jestli si myslíte, že si díky tomu budete moci dělat…“
Cítíš to tady. Je to tu všude. Ten podivný klid a energie místa, kterými je to tu nasáklé. Celá místnost. Doslova to vyzařují stěny, které vás obklopují. Je ti to podivně blízké. Jakoby to tu k tobě šeptalo. Tichý šepot spousty hlasů, mluvících jeden přes druhý.
„…Nemusíte se bát. Však o vás bude dobře postaráno. Osobně na to dohlédnu!“
Vnímáš, jak je se ta síla v tobě probouzí. Jako tehdy. Stačí s k ní jen natáhnout.
Cosi za vámi zacinká. Sestře Bellové zjevně spadl jeden ze tvých prstenů z vozíku a tak teď klečí na zemi a snaží se ho najít. Omluvně se na vás podívá a sestra Meeksová si jen pohrdlivě odfrkne, než pohled stočí zase na tebe.
Jako tehdy v zimní zahradě. Kde všechno zemřelo. |
doba vygenerování stránky: 0.52832794189453 sekund